Присъдата от 9 гoдини зa Aндpиaн Aнтoнoв щe бъдe нaмaлeна c eднa тpeтa
Темата за умисъл също е избягвана у нас
Макар статистиката за миналата година сочи, че в България са настъпили по-малко катастрофи, за сметка на това са по-тежки. Нещо повече, ако се чудим дали поне в една европейска класация държим първенството, отговорът е: да – в тази за най-високите проценти на смъртни случаи през 2023 г. Печално лидерство, и то за пореден път. За България са отчетени 82 случая на милион, в Румъния – 81, като най-високите проценти на смъртни случаи през 2023 г., а средната стойност за ЕС е измерена като 46. В последните години задължително сме в призовата тройка, често и първи.
Каквито и промени в законодателството да се правеха през годините, предимно на парче, те са крайно неефективни и недостатъчни, както се вижда от безкомпромисните числа. Последно, миналата година, Народното събрание гласува промените в Наказателния кодекс (НК), които предвиждат по-тежки наказания за шофьорите, които причинят тежки катастрофи; ако са били пияни или дрогирани; ако деянието е извършено след превишаване на разрешената скорост в населено място с повече от 50 км, но реално това не доведе до сериозно или трайно понижение на инцидентите с фатален край или тежки последици за оцелелите.
Един от проблемите е, че макар законът да казва едно, често се намират вратички да бъде избегнато по-сурово наказание, а съдиите продължават да дават най-леката мярка за неотклонение, включително и при много тежки случаи. Често и мотивите им са доста нелепи, особено когато говорим за убийство на пътя – „разкаянието, чистото съдебно минало, добрите характеристични данни”. Именно с тези мотиви, съвсем наскоро, съдиите определиха 9 гoдини „лишaвaнe oт cвoбoдa“ зa Aндpиaн Aнтoнoв, ĸoйтo миналата година пpичини cмъpттa нa Aни и Явop нa cтoличния бyл. „Cливницa“. Toвa нaĸaзaниe щe бъдe нaмaлeнo c eднa тpeтa, зaщoтo Aнтoнoв ce пpизнa зa винoвeн, може да бъде намалено и още след определен период, а освен това не е окончателно. Но дори да остане в същия размер, пoдcъдимият щe ocтaнe в зaтвopa зa максимум 6 гoдини, докато двама младежи гният два метра под земята.
Защо забравяме основното, което не би трябвало да има общо с възрастта на извършителя, неговото смирение пред съда или съжалението му – както в повечето подобни трагедии, винаги става дума за брутално погазване на правилата за движение, често - отнемане на предимство на пешеходна пътека и почти винаги за сериозно превишена скорост на движение в градски условия. Конкретно при Адриан - 106 км/ч, с 56 км/ч над позволеното, без да предприеме действия за спиране или намаляване на скоростта, както и избягване на сблъсъка.
Това безумие „призната вина”, което позволява процесът да се гледа по съкратената процедура и присъдите да бъдат намалявани с една трета, все още активно шества по съдебните ни зали. Нима призната вина е половин вина? А дали някой вярва, че тази възможност масово не се използва от извършителите именно за намаляване на присъдата им?
Цялото ни законодателство в тези случаи е толкова безумно, ведно с умозаключенията на съдиите, които често звучат сякаш слушаме адвокатите на извършителите, че дори дава право – и то при такива случаи с двама убити на пътя, да се пледира за условна присъда, което направи и Димитър Марковски – защитникът на Антонов. Не по-малко цинично прозвучаха и думите на съдията по делото Биляна Вранчева, която се обърна към близките с думите: "Той цял живот ще живее с тази вина", визирайки обвиняемия. Добре, неуважаема, а два човешки живота са завинаги прекършени, както и животите на косвените жертви – техните близки.
И това не е изолиран случай, напротив. В началото на февруари тази година Софийският градски съд измени и мярката за неотклонение на 37-годишния Петър Тодоров, който блъсна и уби на място 15-годишния Филип Арсов в центъра на София, тъй като счете, че няма реална опасност той да се укрие. Отново говорим за деяние, извършено на пешеходна пътека, отново става въпрос за 60км/ч над ограничението в района, в случая и за пиян шофьор - 2,1 промила, имал е и достатъчно време и ясна видимост да реагира, но даже е ускорил, за да премине през пешеходната пътека преди Филип, плюс това е и рецидивист –5 предишни нарушения, като едното е за превишена скорост, второто е за шофиране пиян, другите са за неспазване на пътната маркировка. По свидетелски показания, опитал и да избяга, но ремонт метри след мястото го принудил да спре. Обаче ще го превъзпитаваме, ще му даваме още шансове, възможност да помете още някой на пешеходна пътека.
И съдът променя мярката му за неотклонение в „домашен арест”, защото: „Лицето е с установена самоличност, местоживеене, семейни и социални връзки, които го задържат трайно на територията на България. Предвид изтеклия срок на задържане на Тодоров, който е в значителен размер от 5 месеца, е недопустимо мярката да бъде удължена само заради характеристиките на престъпната дейност и обществената опасност на деянието.” Със сигурност това обяснение е законово, въпросът е адекватно ли е, морално ли е?
Арогантно поведение у нас си позволяват да демонстрират и адвокатите, като Капка Гергинова, която защитава Тодоров: „иска се мъст, не справедливост”. Видимо, за нея, е справедливо пияният убиец да си гледа телевизия у тях, докато жертвата – дете – е два метра под земята. Иначе говорим за мъст...
Минута мълчание, но не за жертвите, тях кучета ги яли, а за крайно милозливото и щадящо отношение на съдиите, насочено в полза запазване на психическото състояние на убийците на пътя, както и в изострено внимание да не би случайно да им бъдат засегнати правата. За пореден път, за хиляден път, извършителите са поставени от съдебната ни система в ролята на жертвите, докато спрямо истинските жертви се спазва бруталният подход – е, ама те вече са мъртви. Никой и не помисля поне за живите жертви – близките на убитите по пътищата, за които животът също свършва – от тук насетне те ще вегетират с чувството не само, че повече никога няма да видят децата си, а и не са успели да направят така, че поне виновните да получат справедливо наказание.
Темата за умисъл също е избягвана у нас. Отново според съдии и адвокати, не може да става дума за такава при ПТП-та, защото никой не се бил качил на автомобил с цел да убие. А всъщност никой не кара извършителите да вдигат тези скорости, нито насила им налива алкохол в гърлата, нито им държи опрян в слепоочията пистолет, за да летят през пешеходни, докато по тях преминават хора. Нима това не е умишлено поведение? Можем да говорим за липса на умисъл, ако например шофьор, спазващ правилата, внезапно получава инфаркт на пътя и автомобилът му помита някой на пешеходна пътека. Е, тогава вече съдиите могат и трябва да вземат под внимание липсата на умисъл у водача, но не и във фрапиращи случаи, като по-горе посочените.
Не е адекватно хората, призвани да въздават справедливост, да се аргументират, че е тънка границата между отмъщение и справедливост. Не е морално да твърдят, че не може да се търси удовлетворяване на близките и дори на обществеността, защото ако едно общество не е удовлетворено, дори е крайно недоволно и фрустрирано от тенденциозно ниските присъди, от това, че видимо се мисли първо, често и само за правата на извършителите, означава, че магистратите не си вършат работата добре, в полза на същото това общество.
За съжаление, това са само два от по-фрапиращите случаи през годините. Иначе са десетки, стотици, хиляди дори. Необходимо ли е да припомняме за Георги Семерджиев, за Кристиан Николов – и макар при тях да се разшумя повече, вторият беше осъден само на 9 години, като от ще бъде приспаднато времето на ареста му, а можем да се обзаложим, че след някои и друга година, ще бъде освободен – дали посочената причина ще бъде „примерно поведение в ареста” или „осъзнал вината си”, няма никакво значение, а при първия, делото умишлено се протака.
Не бива да забравяме, че адът за близките се утежнява и от обстоятелството, че те влизат в ролята на тези, които трябва да доказват правотата си, започват дълги години на влачене по съдилищата, където те многократно са принудени да си припомнят най-черния ден в живота им. Я адвокат ще отсъства, я подсъдимият ще е болен, я някой свидетел няма да се яви. Агония, на която са обречени, за да се стигне винаги, абсолютно винаги до обидно, до подигравателно ниска присъда за извършителя.
И в много от случаите жертвите са деца, които както са научени от родителите, са пресичали по всички правила на пешеходна пътека, били са на тротоари или автобусни спирки. И пак са виновни – посмъртно дори. От едната страна са те – нашето бъдеще, най-скъпото за всеки родител, от другата – техните убийци, чиито актове и прегрешения на пътя често са буквално десети, стотици, но и законът, и съдиите мислят първо за тях.
А после ще борим демографията? Как – с принасяне в жертва на децата на България ли?
trud.bg
****
1 month before
Когато близките на жертвите започнат да раздават правосъдие, тогава обществото ще започне да усеща, че съществува справедливост. Трябва да се действа на принципа око за две, зъб за чене.
Коментирай