Ако човек иска да гледа качествен театър, трябва да отиде в Лондон.
Никъде другаде по света няма събрани на едно място толкова много велики актьори, режисьори, сценографи и автори.
Театрите в Лондон са над 250, а репертоарът в тях е зашеметяващ – от класически шекспирови творби през съвременна драматургия до най-зрелищните мюзикъли – тук може да видиш всичко.
Този път целта на пътуването до Лондон беше Сам Мендес – мой идол в киното и театъра. Със сигурност сте гледали неговите филмови шедьоври „Американски прелести“, „Път към отмъщение“, “Revolutionary road” и „1917“.
Но сър Мендес е преди всичко театрален режисьор. Спектаклите му са истинско откровение – в тях може да видиш онези постижения на човешкия дух, заради които си заслужава да се живее.
„The Motive and The Cue“ в Националния театър е нова британска пиеса от Джак Торн, която разказва за създаването на един необичаен спектакъл – Ричард Бъртън играе Хамлет под режисурата на легендарния сър Джон Гилгуд. Взаимоотношенията между двамата са сложни и напрегнати. Сър Гилгуд (в ролята е изумителният Марк Гатис) е „стара английска школа“, изиграл стотици шекспирови роли, човек с безупречен вкус и хапливо чувство за хумор. Срещу него се изправя младият Бъртън ( в ролята е Джони Флин), който тъкмо е станал звезда, започнал е връзка с Елизабет Тейлър и е обсебен от алкохола.
Сблъсъкът между егото на двамата е титаничен. В търсене на въпроса кой е Хамлет и как трябва да се играе, Гилгуд и Бъртън стигат до крайности. И разкриват демоните си, тъмните духове от миналото им, които са ги направили такива, каквито са.
Сам Мендес търси в този спектакъл истината за човешките мотиви, движещите сили на актьора, раните, които никога не заздравяват. Марк Гатис играе сър Джон Гилгуд изящно, премерено и иронично. А Джони Флин е краен, необуздан и раним. Нещо в играта му през цялото време ми напомняше на Том Хълси в „Амадеус“ на Форман.
„The Motive and The Cue“ се играе в зала „Литълтън“ на Националния театър (сега са предпремиерните представления, премиерата е на 2 май).
Другият актуален хит на Сам Мендес е “The Lehman Trilogy” в театъра „Джилиан Лин“.
Това е брутален спектакъл!
В основата на сюжета е историята на братята Леман, трима германски евреи, емигрирали в Съединените щати в средата на 19-ти век и започнали малък семеен бизнес от магазинче за платове в Монтгомъри, Алабама, за да го развият до най-мощната финансова империя в Обетованата земя.
Сам Мендес разказва тази епична семейна сага в рамките на три часа и половина само с трима актьори.
Но какви актьори! Всеки от тях влиза в десетки роли и е ту разказвач, ту някои от героите в историята. Отделните епизоди се сменят с шеметна скорост.
Сценографията на Ес Девлин ми взе акъла. Не съм виждал подобен полет на фантазията.
Върху сцената не спира да се върти един прозрачен паралелепипед и всяко завъртане прави нова реалност, нова среда. Тази среда е изградена само от картонени кутии, които актьорите нареждат по различен начин, като пъзел и превръщат кутиите в офиси, магазини, борси, небостъргачи.
Цветове няма. Всичко е черно-бяло. Като в старите филми.
Винаги съм се усмихвал иронично, когато някой каже „тази книга (или този филм) ми спря дъха“.
Звучало ми е патетично, пресилено.
Е, сега го преживях.
Видях как заедно с мен, още 1300 души в театъра на моменти наистина спираха да дишат, защото това, което ставаше на сцената беше нещо, което се случва веднъж в живота.
И ти се иска да задържиш този момент.
И той да не свършва никога.
На финала, когато осветлението угасна, в салона се чу мощен тътен. Публиката започна да вика, да крещи от възторг.
Аз се разплаках.
Видях този театър, към който винаги несъзнателно съм се стремил.
Видях, че такъв театър е възможен!
Мога само да се поклоня на сър Сам Мендес.
И да благодаря на съдбата, че съм роден във времето, в което той твори.
God bless him!
Иво Сиромахов
Реалист
1 month before
"......Ако човек иска да гледа качествен театър, трябва да отиде в Лондон. ..... Поредният парвенюшки материал на г-на от досадливото и безмислено 30-годишно шоу на жалки чалгаджии. Не ми се занимава, но едно ще ти напиша, Сиромахов. Преди години публиката, като излезеше от Театър 199 на пиесата "Театър, любов моя" на Валери Петров със Славка Славова и Таня Масалитинова, моментално се нареждаше отново на касата за билети за същата... Такива работи, Сиромахов, друг път повече.
Коментирай